FORTÆLLINGER FRA ET LIV AF:
Jeg hedder Liselott Rehnstrand, og jeg er 35 år.
Jeg voksede op i en ganske normal familie -
-i begyndelsen af 70'erne.
Vi byggede hus, og jeg havde to søskende.
En storesøster og en storebror. Vi havde et ganske normalt liv.
Vi havde det godt.
Jeg var nok en ganske glad lille pige under min opvækst.
Jeg havde ingen større problemer.
Så blev jeg 12 år -
- og begyndte at opdage verdenen uden for hjemmet og skolen.
Og begyndte at gå på diskotek og gå med sminke.
Jeg begyndte ret tidligt.
Jeg begyndte nok at føle mig temmelig fortabt, da jeg var 12 år.
Så blev jeg 13 og kom i syvende klasse.
Og den følelse blev en hel del værre.
Man vidste ikke, hvor man havde sig selv. Man kom i puberteten.
Der var drenge og kærlighed, og man var ulykkeligt forelsket
konstant, da jeg var teenager.
Jeg havde ret mange venner og var populær i skolen.
Jeg havde det fint derhjemme. Alt var helt i orden.
Mine forældre begyndte at skændes, da jeg var 13-14 år.
De skændtes om aftenen, når jeg var gået i seng.
Min mor begyndte pludselig at drikke rigtig meget.
Jeg kom af og til hjem Dengang gik jeg til ballet.
Jeg kom hjem om aftenen,-
- og så lå mor på sofaen og var sanseløst beruset.
Jeg måtte hjælpe hende i seng.
Hun drak mere og mere.
Hun passede sit arbejde, -
- men mine forældre skændtes mere og mere.
Jeg var nok ret ivrig efter at få opmærksomhed.
Jeg var 13-15 år.
Mine forældre havde nok i dem selv. Min bror flyttede tidligt hjemmefra.
Og min søster smuttede til USA og var væk i halvandet år, -
- så jeg var alene hjemme med mor og far, som skændtes og drak.
Jeg var ganske vildfaren. Jeg søgte opmærksomhed og kærlighed.
Jeg ved, at jeg søgte meget efter en form for tryghed.
Jeg var overbevist om, at jeg aldrig ville blive elsket-
- eller finde nogen form for lykke på en eller anden måde.
Jeg var nok ikke destruktiv,-
- men jeg tænkte meget på selvmord og på at komme væk fra det hele.
Jeg forsøgte nok lidt halvhjertet at snitte mig i håndleddet,-
- men det gjorde bare ondt, så jeg
Jeg ville ikke rigtig, men jeg forsøgte nok at få opmærksomhed.
Jeg sagde engang til skolelægen, at jeg havde hjerteproblemer, -
- for jeg havde så ondt i musklerne omkring hjertet.
Hun spurgte, om mine forældre skændtes meget.
"Så er det bare derfor."
Så sendte hun mig ud, og det var så det.
Jeg havde mange kærester. Ikke noget seriøst.
Jeg var altid ulykkeligt forelsket i nogen, der ikke ville have mig.
Det var en del af min adfærd. Jeg gik i sort tøj og skrev digte.
Da jeg var 16, jeg var nok snarere 15 år, -
- mødte jeg min første kærlighed, Daniel.
Vi havde det godt sammen, -
- som man nu har det, når man er forelsket i den alder.
Og mine forældre var begyndt at skændes mere og mere.
Jeg gik ud af niende klasse. Jeg var stadig kæreste med Daniel.
Så skulle vi på kanotur.
Mine forældre skulle hente os, når vi kom tilbage.
Mine veninder og jeg stod og ventede, men de kom ikke,-
- så vi måtte ringe efter nogle andre forældre.
Og da jeg kom hjem, og min far lukkede op,-
- vidste jeg, at der var sket noget. Jeg fik aldrig at vide hvad.
Jeg var den mindste i familien, og jeg fik ikke så meget at vide.
Jeg så kun min mor sidde med bandager om håndleddene og græde.
Hun havde forsøgt at begå selvmord, og jeg fandt aldrig ud af hvorfor.
Først og fremmest følte jeg mig utroligt svigtet af hende, -
-fordi hun ville forlade mig.
Den følelse blev siddende i temmelig mange år.
Jeg tog helt afstand fra hende, og hun drak mere og mere.
Min far havde fortalt hende, at han havde haft en elskerinde -
- i temmelig mange år, og nu ville han skilles.
Og så var min mor selvfølgelig blevet fortvivlet.
Der var kommet en ambulance, fik jeg at vide senere.
Dengang vidste jeg ingenting.
Min mor flyttede. Jeg blev boende, for jeg var fars lille pige.
Jeg blev boende og holdt styr på ham.
Jeg havde ingen kontakt med min mor. Hun drak rigtig meget.
Vi talte kun sporadisk sammen i mange år.
Jeg syntes, hun havde svigtet mig.
Det var det billede, jeg havde af hende. At hun var svigefuld.
Far og jeg boede sammen i nogle år.
Da jeg var 16 og var sammen med min første kæreste, -
- blev jeg gravid og måtte få barnet fjernet.
Jeg var alt for ung til at få et barn.
Jeg tænkte ikke så meget over det, men det akkumulerede selvfølgelig.
Sammen med alt det andet, som var trist ved mit liv, -
- fra jeg var 12 år og fremefter.
Det blev også lagt i bunken.
Jeg gik i gymnasiet. Jeg kom ikke ind på det, jeg ville, -
- men jeg gik der bare for at få det overstået.
Jeg var stadig en ganske sørgmodig sjæl.
Et sørgmodigt og vildfarent menneske.
Jeg rejste til London efter min studentereksamen.
Det gik selvfølgelig galt, og jeg måtte tage hjem.
Familien smed mig ud.
Så kom jeg hjem og flyttede til Stockholm i et år.
Der levede jeg faktisk i ro og mag og festede en hel del.
Jeg var 19 og havde mange venner.
Efter et år tog jeg hjem og fik en kæreste med det samme.
Da var jeg 19 år. Næsten 20.
Så blev jeg gravid igen.
Vi beskyttede os, men jeg blev gravid alligevel.
Jeg ville beholde barnet, for jeg syntes, jeg var gammel nok.
Man kan ikke bare blive ved med at få aborter.
Så jeg var fast besluttet på at gennemføre det.
Faren fortalte, at de i hans familie led af en uhelbredelig sygdom,-
- som hans far havde, og som han og vores barn ville få.
Og han tvang mig til at få det fjernet.
Det var dråben, -
- for jeg blev virkelig ked af, at jeg måtte få det fjernet.
Og så slog han op med mig ugen efter.
Han var ikke den store kærlighed, men han var trods alt en livline.
På en eller anden måde.
Så den aften, da han slog op med mig en uge efter aborten, -
- så kunne jeg ikke klare mere.
Nu blev problemerne mig for meget.
Mine forældre var skilt, og min mor drak.
Jeg kunne ikke klare mere.
Jeg orkede ikke, at jeg skulle trækkes med mere lort i mit liv.
Så jeg bestemte mig for, at nu kunne det være nok.
Og det var den første beslutning, som jeg var 100 procent sikker på.
Jeg havde samlet sovepiller i årenes løb.
Dem havde jeg på badeværelset, -
- så jeg gik ud på badeværelset og slugte alle sovepillerne.
Jeg gik ud og bad ham om at gå. Jeg ville ikke se ham mere.
Og så ville jeg dø i fred og ro for at komme væk fra det hele.
Jeg tænkte kun på mig selv og på at slippe for det hele.
Han var jo sygeplejer. Gudskelov, kan jeg sige nu.
Der var ret mange forskellige piller i én pærevælling.
Jeg ved ikke, hvor jeg havde fået så mange fra.
Jeg slugte dem alle sammen, og det gik rigtig hurtigt.
Jeg besvimede med det samme.
Han var der stadig. Jeg troede, det ville tage længere tid.
Han vidste straks, hvad der var galt. Jeg hørte kun ambulancen.
Jeg opfattede ingenting, for jeg var helt væk.
Han havde tilkaldt en ambulance og ringet efter en af mine veninder.
Hun kom inden ambulancen.
Ambulancen kom og kørte mig til skadestuen.
Jeg kom til udpumpning
og måtte ligge med drop og vågnede to døgn senere.
Jeg husker intet fra mit ophold på hospitalet.
Kun at de spurgte, om jeg ville hjem, og det ville jeg bestemt ikke, -
-for det var dér, det var foregået, så jeg ville absolut ikke hjem.
Og det fik jeg vel sagt til dem.
Mine forældre var der, og min søster og min bror var der også hele tiden.
Jeg anede stadig ikke, hvad der foregik.
Jeg kan huske, at jeg lo af, at de kørte mig i rullestol, -
-for det gjorde man kun, når man var gammel eller syg.
Så blev jeg indlagt på en lukket psykiatrisk afdeling.
Der vågnede jeg nogle dage senere og anede ikke, hvor jeg var.
Jeg vågnede ved, at der kom en ind for at tage en blodprøve.
Hun hev mig op og trak gardinet fra, og jeg fattede ingenting.
Jeg anede ikke, hvor jeg var henne.
Vi var fire patienter på hver stue, og damen over for mig fortalte, -
- at jeg var kommet et døgn forinden og havde sovet næsten hele tiden.
Jeg havde fået besøg, som jeg slet ikke kunne huske.
Hun fortalte, hvorfor jeg var der, og hvor jeg var henne.
"Nå," tænkte jeg. "Nu er jeg på galehuset."
Og jeg havde det helt, som jeg plejede. Jeg var frisk.
Jeg har altid skjult for alle, hvor ked af det jeg har været.
Der er aldrig nogen, der har anet uråd. Tror jeg.
Selv om jeg lagde mange ledetråde, var der ingen, der bemærkede det-
- eller havde tid til at bemærke det.
Så jeg spillede vel stadig komedie, mens jeg lå derinde.
Jeg lå der i en måned og spillede komedie,-
- og jeg syntes da ikke, jeg havde det specielt dårligt.
Jeg forstod, at jeg havde overlevet et selvmordsforsøg.
Samtidig følte jeg, at alting bare styrtede ned i et sort hul.
Hele livet styrtede i grus.
Da de udskrev mig,-
- syntes jeg, at livet var, som det plejede at være.
Efter en måned udskrev de mig, -
- men jeg sagde: "Nej, I må ikke udskrive mig."
"Jo, du har haft det fint længe. Nu udskriver vi dig."
Jeg flyttede ind hos min mor.
Hun var mig en enorm støtte.
Hun hjalp mig og betalte mine regninger.
Hun købte, hvad jeg havde brug for, og vaskede mit tøj.
Min mor var pludselig en enorm støtte.
Min far holdt sig i baggrunden. Han syntes, det var væmmeligt.
Hans lille pige havde forsøgt at begå selvmord. Det kunne han ikke tackle.
Han var flyttet til Kalmar året inden og havde bedt mig flytte hjemmefra.
Nu skulle han bo sammen med sin elskerinde.
De var flyttet til Kalmar og havde overladt mig til mig selv.
Han kunne ikke tackle, at jeg havde forsøgt at tage mit eget liv.
Det var for meget for ham. Min mor var en enorm støtte.
Min søster spurgte senere: "Ville du virkelig begå selvmord?"
Og i det øjeblik var det netop det, jeg havde tænkt mig at gøre.
Min bror var pludselig også en kæmpe støtte -
- og gik tur med mig i parken og fortalte om vores barndom.
Vi talte rigtig meget.
Min mor spurgte aldrig om noget, men hun hjalp med det praktiske.
Det var en enorm hjalp. Jeg skænkede ikke de ting en tanke.
Da de udskrev mig, flyttede jeg altså ind hos min mor.
Jeg kunne ikke gå i byen, for så gik jeg i panik med det samme.
Jeg kunne ikke stå i kø eller risikere, at nogen så mig.
Jeg tænkte, at der stod "galeanstalt" stemplet i panden på mig.
Jeg kunne ikke gå i byen, så jeg sad i hendes lejlighed og broderede -
- af en eller anden sær grund.
Der sad jeg i nogle uger og følte, hvordan livet bare styrtede i grus.
Jeg gik til psykolog og skjulte det af en eller anden årsag.
Jeg har aldrig været dramatisk anlagt,-
- så jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle få det fortalt, -
- og hun bemærkede ingenting. Jeg var god til at spille komedie.
Indtil jeg kom derhen tre uger efter, jeg var blevet udskrevet, -
- og brød fuldstændig sammen i hendes konsultation, -
- som var på hospitalet, så hun fik mig indlagt med det samme. Igen.
Jeg sad bare og græd og græd og var virkelig bange for, -
- at jeg igen ikke ville få hjælp.
For første gang jeg var der, havde de ikke set igennem min skal,-
-at jeg var
Jeg havde fået en depression, som
Det havde jeg jo.
De kaldte det ikke en depression. Det var vist bare en "reaktionsfase".
Jeg ved ikke, hvad de kaldte det.
Men jeg blev tvangsindlagt. Jeg havde nu gjort det frivilligt.
Jeg kom ind en torsdag og fik en tid hos lægen om tirsdagen.
Jeg var dødsensangst for, at jeg igen ikke ville få hjælp.
Jeg har aldrig været så bange. Jeg prøvede at sove.
Jeg forsøgte at sove hele tiden for at undslippe virkeligheden.
Jeg var hysterisk bange. Jeg græd og græd og græd.
Jeg tvang mig selv til at sove, så jeg slap for at tænke på, -
- hvad der ville ske, hvis jeg ikke fik hjælp denne gang.
Jeg styrtede jo ned i et sort hul og lige ind i en depression.
Og jeg følte, at hvis jeg ikke får hjælp denne gang, begår jeg selvmord.
Jeg gik og ledte efter ting, jeg kunne skære mine håndled op med.
Der lå noget knust glas, underligt nok, et sted på jorden.
Og jeg gik flere gange og kiggede på det her glas.
Jeg samlede det aldrig op, men jeg så på det.
Da jeg bestemte mig for at tage det, var det blevet fjernet.
Jeg var utroligt bange for at blive nødt til at begå selvmord igen.
Jeg følte bare, at jeg ikke kunne klare mere.
Så mødte jeg lægerne. Efter nogle døgn.
De kunne med det samme se på mig, at der var fare for
De så lige igennem min skal. Jeg havde ikke nogen skal længere.
Jeg sad bare og græd, og min psykolog forstod ingenting.
Hun kunne slet ikke genkende mig.
Så nu fik jeg hjælp. De forstod, at det stod slemt til.
Det var en depression, og jeg fik medicin.
Jeg fik al den hjælp, jeg havde brug for.
Og så kunne jeg lige så langsomt kravle opad igen.
Jeg behøvede ikke at tænke på andet end det.
Jeg blev på hospitalet en måned mere.
Og havde det rigtigt dårligt. Jeg har aldrig haft det så dårligt.
Jeg ønsker aldrig at havne derinde igen.
Jeg fik den hjælp, jeg havde brug for.
Jeg fik medicin. Jeg fik angstdæmpende medicin.
Jeg fik psykologhjælp.
Jeg blev sluppet ud i virkeligheden.
Jeg gik til psykolog i et år efter det.
Og jeg fik det gradvist bedre og bedre og kom ud af mørket.
Det tog tid, men
Men jeg klarede det.
Idag er jeg gift. Jeg har et lille hus på landet.
Jeg har to små døtre.
Og jeg har det rigtig godt.
Tak, fordi I gad at høre min historie.
Jeg hedder Solveig, og jeg er 66 år gammel.
Jeg har levet et godt liv.
Et vældigt almindeligt liv.
I mange år.
Gået i skole. Arbejdet, siden jeg gik ud af skolen.
Jeg har tre børn, som jeg har levet med alene.
Der er ingen far. To af dem er adopteret.
Og jeg har haft et meget engagerende arbejde.
I mange år. Jeg arbejdede det samme sted i 30 år.
Det var et arbejde, hvor jeg havde med mennesker at gøre.
Hvor det var vigtigt at være dygtig, at nå en masse og ordne en masse.
Og det var jo sjovt, men det greb selvfølgelig om sig,-
-for kravene øges jo.
Ikke kun fra arbejdsgiverens side, men frem for alt fra min side.
Så det gjaldt om at kunne klare en masse.
Et nært familiemedlem blev alvorligt syg, -
- og jeg besøgte ham på hospitalet hver eneste dag.
Og det stod på i flere måneder.
Og da han havde fået det bedre og kunne klare sig selv,-
- opdagede jeg, at jeg havde en knude i brystet.
Det viste sig ikke at være farligt, men det ved man jo ikke indtil da, -
- og derfor er man meget nervøs for, hvordan det skal gå.
Med ens eget liv, og hvad med børnene?
Efter den lille operation, som det krævede, -
-fulgte en større operation, som var meget udmattende.
Og mine kolleger sagde til mig: "Nu må du tage den med ro."
"Det her er hårdt. Nu skal du hvile dig."
Men det havde jeg ikke lyst til, så jeg tog på en udlandsrejse, -
- der havde været planlagt længe.
Og dér blev jeg syg-
Jeg opdagede, at jeg havde kvajet mig gevaldigt, -
- begået en alvorlig fejltagelse, som jeg mente var katastrofal, -
- og som gik ud over andre.
Og det gjorde, at jeg simpelthen mistede jordforbindelsen.
Jeg stod på grusstien på et børnehjem i Indien -
- og mærkede, hvordan jorden forsvandt, -
- og hvordan al tiltro til mig selv forsvandt.
Det begyndte straks at snurre rundt i mit hoved:
"Du kan ingenting. Du kan ikke overkomme noget."
"Du har aldrig formået noget. Du har altid mislykkedes."
"Du har gjort det og det galt på dit arbejde."
"Og du har gjort det og det galt med dine børn og derhjemme."
Og så videre og så videre.
Det var en nedadgående spiral, der kørte i en rasende fart.
Da jeg kom hjem, sagde jeg til min chef:
"Giv mig nogle enklere opgaver. Jeg kan ikke overkomme det her."
Og hun sagde: "Du er da ellers så dygtig."
Og så måtte jeg jo bare blive ved med at være dygtig.
Jeg blev ved med at gå på arbejde.
Jeg fik tilbud om at lade mig sygemelde. Det ville jeg ikke.
For på arbejdet var der i hvert fald mennesker, som jeg kendte,-
- og som var flinke.
Og som hjalp mig med mine opgaver, for jeg kunne ikke overkomme dem.
Jeg kunne for eksempel ikke læse.
Jeg startede øverst og læste nogle linjer og opdagede, -
- at jeg ikke vidste, hvad jeg havde læst, og begyndte forfra.
Jeg formåede ikke at samle tankerne.
Sommeren forløb på den måde.
Jeg fik en henvisning til firmaets læge, som sagde:
"Det her er jo ikke mit område, men det ligner en depression."
"Du får den her medicin, og så får du en henvisning til en psykiater."
Psykiateren var enig i, at det var den medicin, jeg skulle have,-
- og jeg fik tid hos hende en gang om ugen.
Og det hjalp ikke en pind. Hun spurgte mig om alt muligt.
Og der ville gå seks uger, før man vidste, om medicinen virkede.
Men hvis den ikke gjorde, kunne man prøve en anden medicin.
Jeg tænkte: "Jeg kan ikke klare det her."
"Jeg kan ikke vente seks uger på, at der skal ske noget."
Men de seks uger gik, og jeg fik en anden medicin,-
- og jeg gik stadig på arbejde og fik ingenting udrettet.
Jeg kom hjem til en søn, der var 16 år, -
- og som var rasende over, at hans mor var syg.
Han fortalte mig, at han foragtede svage mennesker.
Og der var vi enige. Jeg foragtede virkelig mig selv.
Men han kunne heller ikke hjælpe til.
Når jeg skulle lave aftensmad -
- og ikke kunne komme i tanker om, hvad jeg skulle finde på, -
- så spurgte jeg ham: "Kan du ikke finde på, hvad vi skal have?"
"Nej, det er ikke mig, der er mor. Det er dig."
"Ja, men så hjælp mig med at finde på noget."
"Så lav hamburgere."
Og så skulle jeg gå ned og købe ind til hamburgere.
Og at åbne køleskabet og forsøge at overskue, hvad man har, -
- kunne heller ikke lade sig gøre. Jeg kunne ikke se det.
Så jeg skrev en seddel og gik ned i butikken uden seddel.
Gik hjem og hentede sedlen og kom ned i butikken -
- og kunne intet finde i en butik, hvor jeg havde handlet i 20 år.
Men vi fik da aftensmad.
Hele tiden Døgnene var lange, for jeg havde svært ved at sove.
Og hele tiden kørte den samme plade rundt i hovedet:
"Du kan ingenting. Du kan ikke overkomme noget."
"Du er uduelig. Du har aldrig udrettet noget."
"Det er meningsløst, at du eksisterer."
Meget tidligt på sommeren begyndte jeg så at tænke:
"Hvad skal jeg gøre ved det?"
"Hvis jeg er uduelig, hvis min eksistens er meningsløs,-
- bør jeg så ophøre med at eksistere?"
Men de tanker kørte også rundt og rundt og rundt, -
- uden at der kom nogen konkret handling ud af det.
Men da jeg fik sommerferie, og jeg skulle være hjemme -
- med denne vrede knægt, blev det ganske enkelt for meget.
Efter at have ligget vågen næsten en hel nat tænkte jeg
"Jeg må sørge for, at det her får en ende."
Og eftersom vi boede tæt på en undergrundsstation, -
- gik jeg derned og tænkte: "Her".
"Her må jeg gøre noget. Jeg må hoppe ud."
Men jeg vidste ikke, hvordan man gjorde.
"Skal man hoppe dér, hvor toget kommer ind?"
"Eller kører det så for langsomt?"
"Eller skal man hoppe dér, hvor toget kører ud?"
"Hvad sker der så? Og hvad med togføreren?"
"Skal han eller hun leve med at have kørt mig over?"
"Og hvis de nu kører mig over, kan jeg så være sikker på at dø?"
Jeg havde jo hørt, at der er folk, der kaster sig ud og overlever.
Så jeg sad bare på perronen.
Jeg kunne ikke overskue at gå hjem og have fejlet endnu engang:
"Jeg kan ikke engang tage mit eget liv."
Jeg sad bare og håbede, at det ville løse sig af sig selv.
Der kom en kollega med toget og stod af lige der hvor jeg sad, -
- så hun fulgte mig hjem.
Ellers ved jeg ikke, hvor længe jeg havde siddet der.
Men dagen efter var ikke spor bedre efter endnu en nat uden søvn,-
- og det havde kørt rundt i hovedet: "Du kan ingenting."
"Du er uduelig. Du er ingenting værd."
Min mor kunne høre på mig, hvor skidt jeg havde det.
Jeg gik ned for at hente hende på regionaltogstationen.
Men hun var ikke med det tog, som jeg troede, hun ville være med.
Og så tænkte jeg: "Nu må jeg gå videre med min plan fra i går."
"Nu må jeg gøre noget ved det her."
Men det var jo ikke bedre at hoppe ud foran et tog dér,-
- så jeg kørte til Västerbron og gik op på toppen.
Der stod jeg så og forsøgte at overtale mig selv til, -
- at nu skulle jeg gøre noget, nu skulle jeg springe ud.
Så jeg kunne få det til at holde op.
Det var ikke, fordi jeg ville dø,-
- men jeg ville slippe for den frygteligt pinefulde følelse af-
-ikke at kunne noget, og at ingen forstod det.
Men det var en smuk augustdag, og der var mange både i vandet.
Og jeg ville jo ikke hoppe ned i nogens båd.
Og gøre andre fortræd.
Og jeg tænkte: "Så højt er her jo heller ikke."
"Måske springer jeg ud og hverken dør eller drukner."
"Måske fisker de mig op, og så starter det hele forfra."
Så jeg stod der bare. Jeg stod der i over en time.
Indtil politiet kom. Nogen havde vel set mig.
Og så blev jeg selvfølgelig indlagt.
Og det var med meget delte følelser.
Den ene var: "Herligt. Nu må nogen andre overtage."
Og den anden var: "Hjælp. Hvad skal jeg dog her?"
"Jeg er låst inde. Jeg har fået taget min håndtaske."
Den havde drengene nolet. De havde taget mine penge.
"Hvad skal de med dem?" tænkte jeg.
Og så gik de fra mig og låste døren,-
- og så var jeg helt og aldeles alene.
Og bange.
Og ensom.
Men da der var gået en uges tid på det her hospital,-
- og de havde konstateret, at medicinen ikke virkede,-
- selv om jeg havde taget antidepressiver hele sommeren.
Så foreslog de, at jeg skulle behandles med elektrochok.
Jeg modsatte mig, alt hvad jeg kunne, for det var jeg virkelig bange for.
Hvis man har set "Gøgereden", så er man bange for det.
Men jeg havde jo ikke mange kræfter at stritte imod med, -
- så da de alle sammen pressede på, -
- overlæge, underlæge, sygeplejerske,sagsbehandler,-
-i nogle dage, så gav jeg op og sagde: "Så pyt da".
Og så fik jeg en behandling og opdagede, -
- at det ikke var så slemt, men jeg var lige så bange gangen efter.
Og de var faktisk smadderflinke og holdt mig i hånden.
Jeg fik seks elektrochokbehandlinger, -
- og så begyndte det at vende.
Jeg stod en dag på afdelingens bibliotek -
- og læste i en bog.
Det havde jeg ikke gjort i fire måneder.
Jeg havde spillet billard med en af de ansatte -
- og syntes, at det var sjovt.
Og der var jo heller ikke noget, der havde været sjovt.
Da begyndte det at vende, -
- og så gik det ganske hastigt fremad.
Jeg blev på hospitalet i flere måneder -
- og var i højt humør, jeg syntes, jeg var smadderfrisk.
Jeg havde aldrig været så frisk.
Jeg syntes, at jeg var den bedste til alting.
Jeg vidste bedre end alle andre,-
- og når jeg havde udgang, gik jeg ud og købte en masse.
Jeg levede livet.
Men det dykkede igen ned i en depression.
Men den var ikke lige så dyb.
Da var jeg også på stationen, men jeg vidste, -
- at det ikke var nogen løsning.
Omsider fik jeg den rette medicin, kom til den rette læge.
Jeg blev udskrevet og modtaget på en varm og god måde -
- både af min familie og af arbejdskollegerne.
Da havde jeg været væk fra mit arbejde i næsten to år.
Men det var helt fint at vende tilbage.
Og livet kom jo tilbage.
Efter alt dette positive -
- blev jeg jo, synes jeg selv, den samme person, som jeg var,-
-inden depressionen slog kløerne i mig.
Tak, fordi I gad høre på mig.
Mit navn er Thomas Höjlund, jeg er 42 år.
Der skete det for nogle år siden,-
- at jeg kom ind i en virkelig ond cirkel.
Det begyndte med, at et forhold sluttede.
Det sluttede på en lidt forkert måde.
Det gjorde, at jeg havde det skidt.
Jeg havde det så dårligt, -
- at jeg til sidst ikke længere ville leve.
Jeg var så deprimeret. Jeg havde det så
Det er svært at beskrive, hvis man ikke selv har oplevet det.
Men midt i det hele, mens jeg havde det så dårligt,-
- begyndte jeg at flygte ind i mig selv.
Jeg blev deprimeret.
Når folk forsøgte at hjælpe, misforstod jeg dem måske.
Det gik bare galt.
Og det blev værre og værre.
For jeg begyndte at flygte rent geografisk.
Jeg tænkte:
"Hvis jeg ikke ser problemet, så er jeg fri for det."
Men tværtimod blev det bare værre.
Jeg boede i en periode hos nogle venner i 14 dage eller tre uger.
Men da jeg kom hjem, følte jeg, at jeg ikke kunne klare det.
Så jeg ringede til min søster og min ekskæreste.
Jeg tog en masse piller og forsøgte at sove.
De kom selvfølgelig og kørte mig til hospitalet.
Og jeg fik fred og ro en tid.
Men det, der egentlig forandrede mit liv, skete nogle måneder senere.
Det var i påsken.
Det var sådan, at jeg havde haft det drøngodt i en periode,-
- men da det blev påske, begyndte jeg
Jeg vidste knap nok, hvad dag det var, hvad klokken var.
Det, jeg fortæller nu, er mest spredte minder.
Det begyndte med, at jeg forlod min lejlighed.
Jeg skrev nogle afskedsbreve.
Men jeg var ikke sikker på, om jeg ville dø, -
- eller om jeg endte med at dø, eller om jeg ville leve.
Så jeg tog bilen og begyndte at køre på må og få, -
- for jeg forsøgte at finde et sted, hvor jeg kunne dø, -
-for eksempel en bro eller noget i den stil.
Men jeg kan ikke erindre, hvornår jeg begyndte.
Mit næste klare minde er -
- en parkeringsplads mellem Sundsvall og Härnösand.
Det sneede slud udenfor.
Jeg stiger ud af bilen.
Det føles, som om jeg ikke har nogen tidsopfattelse, -
- for jeg kan ikke afgøre, hvilken tid på døgnet det er.
Men der begynder jeg at tvivle.
Skal jeg leve, eller skal jeg dø?
Mens jeg stod der på parkeringspladsen, -
- og tankerne hvirvlede rundt, -
- så tænkte jeg: "Jeg er nødt til at fortsætte."
Jeg kom til frakørslen til Härnösand og drejede af.
Jeg kørte rundt på må og få.
Der bestemte jeg mig for, at hvis jeg fortsætter jeg mod Ornsköldsvik, -
- så er det for at finde en bro.
Fortsætter jeg mod Sundsvall, så er det for at leve.
Men jeg følte meget tydeligt, at jeg var splittet mellem de valg.
Jeg husker, at jeg et par timer senere -
- forsøgte at ringe til en veninde, for jeg ville tale med nogen.
Men det var hendes mor, der tog den, -
- og jeg må have lydt meget forvirret i telefonen, -
-for hun har kommenteret det mange år efter.
Det, som jeg husker om det, er, -
- at jeg begyndte at køre ind mod Östersund.
Jeg skulle bare have fat i hende.
Jeg kørte ned til havnen, for der var en telefonboks.
Jeg ringede til hendes mor igen, men da var hun gået i byen.
Det var før mobiltelefonens tid, så jeg kunne ikke få fat i hende, -
- og jeg følte ikke, at jeg kunne stole på hendes mor.
Men så vendte det.
Jeg tog pilleglasset og begyndte at sluge piller igen.
Jeg ved ikke hvorfor, men jeg følte mig forladt.
Men nu kommer jeg så til den egentlige pointe,-
-for dér et sted dukkede tanken fra parkeringspladsen op:
Jeg vil leve.
Så jeg startede bilen, kørte ind på skadestuen.
Kom ud af bilen og gik ind.
Fik fat i en sygeplejerske, som lagde mig på en båre.
Resten er bare spredte minder om udpumpning på intensivafdelingen.
Men det vigtigste, der indtraf, skete halvandet døgn senere.
Min veninde kom op på afdelingen og skældte mig ud.
Men samtidig tog jeg en beslutning: "Jeg må leve og tage fat i tingene."
Hvad skal jeg Sige?
Hvis jeg ikke havde forsøgt at begå selvmord, -
- havde jeg måske ikke turdet gøre det, jeg gjorde bagefter.
Jeg havde et arbejde. Jeg havde aldrig tænkt på at videreuddanne mig.
Men selvmordsforsøgene satte også gang i tankerne om, -
- at måske er jeg groet fast.
Så jeg begyndte at overveje efteruddannelse.
Idag er jeg uddannet som projektleder og fritidshjemsleder.
Jeg kan bruge mine egne erfaringer fra mine selvmordsforsøg -
- på dem, jeg møder.
Og hvis nogen forsøger at begå selvmord, -
- kan jeg forsøge at få dem til at lade være eller stoppe dem.
Men det vigtigste for mig er, -
- at det satte gang i en forandringsproces.
Så da jeg kom ud af alt det her kom jeg ud som et nyt menneske.
Jeg havde nye perspektiver på tilværelsen, -
- og jeg turde tage skridtet og efteruddanne mig,-
- flytte fra min fødeby et stykke tid.
Og det vigtigste er, -
- at i dag tør jeg gribe chancer, når de byder sig.
Men hvis jeg ikke havde grebet chancen den aften
Ja, hvem ved?
Men det var i hvert fald min historie.
Hej, mit navn er Gun Rude.
Jeg er 63 år.
Jeg har to voksne sønner.
Og jeg har to børnebørn.
Jeg har to aldrende forældre, der er i live, -
- som jeg er i kontakt med hver dag via telefonen, -
- og som jeg ser omtrent en gang om ugen.
Vi bor til alt held i nærheden af hinanden.
For næsten fem år siden
kom jeg ud for noget, som jeg aldrig havde troet, jeg ville opleve.
Jeg blev, i en alder af 59 år, som jeg var dengang,-
-tilbudt en ny stilling idet firma, jeg arbejdede i.
Jeg var meget stolt og glad.
Det var et projektarbejde, og jeg begyndte på det i april -
-for næsten fire år siden.
Nej, næsten fem år siden.
Men jeg gik i hvert fald i gang.
Og efter fire-fem måneder opdagede jeg, -
- at det slet ikke var noget for mig.
Jeg ville end ikke erkende over for mig selv, -
- at jeg havde truffet det forkerte valg.
Jeg har været så utroligt glad, da jeg begyndte på arbejdet-
- og var blevet headhuntet til det. Jeg var meget stolt.
Men jeg skulle blandt andet tage referat til møder, -
- som varede flere timer.
Der var teknikere, der var piloter.
De talte et sprog, som for mig var det rene volapyk.
SFA, PDM ...
Jeg kan komme med jeg ved ikke hvor mange forkortelser.
Jeg fattede ikke en snus.
Og jeg skrev, og jeg knoklede, og ingen klagede, -
- men jeg følte mig selv helt utroligt presset.
Og jeg oplevede at få panikanfald.
Jeg husker engang, da vi skulle have sådan et møde.
Jeg fik en tid hos lægen den dag for at slippe for at skrive referat.
Og jeg fik så utroligt, allerhelvedes
ondt i solar plexus.
Jeg troede, jeg ville sprænges. Men det gjorde jeg ikke.
På samme tidspunkt
Det samme år mødte jeg en gammel flamme.
Jeg havde svigtet ham for mange år siden.
Denne gang svigtede han mig.
Og det var utroligt hårdt samtidig med, -
- at jeg forsøgte at klare mit arbejde.
Men jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle klare det.
Det eneste, jeg kunne, når jeg kom hjem, det eneste, jeg ønskede,
- det var at gå i seng.
Jeg lavede lidt aftensmad.
Jeg er single og bor i et rækkehus i tre plan lige nord for Stockholm.
Jeg bor godt.
Jeg har en utroligt stor omgangskreds.
Men jeg orkede ikke noget som helst.
Men jeg tvang mig selv til at svømme hver onsdag.
Og jeg tvang mig selv til at gå til gymnastik hver mandag.
Og jeg har efterfølgende spurgt mine kolleger,-
- som jeg spiste frokost med, -
- om de ikke bemærkede, at jeg var lidt sær.
"Jo, du var usædvanligt stille, men ingen forstod hvorfor."
Om aftenen slæbte jeg mig op ad trappen, -
- det føltes som at bestige Kilimanjaro, -
-for at gå i seng. Jeg gik i seng klokken otte eller halv ni.
Normalt går jeg i seng mellem elleve og halv tolv.
Og jeg sov bare.
Det var det eneste sted, hvor jeg havde en smule fred.
Det føltes som at kravle ind i en puppe.
Dér kunne ingen nå mig.
Dér kunne jeg ikke antastes.
Og om lørdagen og søndagen kunne jeg ligge der i 12-16 timer.
Det var fuldstændig unormalt.
I begyndelsen af december for omkring fire år siden -
- følte jeg, at jeg ikke kunne holde det ud længere.
Så gik jeg til vores læge på arbejdet.
Og han sagde: "Det eneste, jeg kan gøre,-
- det er at give dig medicin og sygemelde dig."
Og idiot, som jeg var, sagde jeg: "Nej tak".
Og så fulgte der yderligere to måneders pine,-
- december og januar, -
- hvor jeg spekulerede på, hvordan jeg skulle tage mit liv, -
- for jeg ville ikke være med mere. Jeg orkede det ikke.
Jeg kunne simpelthen ikke holde det ud.
Jeg fandt ud af, at jeg ikke skulle tage en masse sovepiller.
Så kaster jeg dem bare op og ryger til udpumpning, -
- og så var jeg tilbage i det samme helvede.
Jeg var tvunget til at løse min arbejdssituation -
- ved at sige, at jeg ikke kunne klare det.
Men eftersom jeg ikke engang ville erkende over for mig selv,-
- at jeg var røget i den forkerte skuffe, -
- så kæmpede jeg videre,-
- og jeg fandt ud af, at jeg ville hænge mig i gelænderet til trappen.
Jeg var inspireret af en god ven, hvis nabo hængte sig i lysekronen.
Og jeg tror, man dør ret hurtigt. Men jeg ved det ikke.
Men jeg havde et rigtigt godt reb.
En livredderline fra mit forsikringsselskab Skandia, -
- som i Sverige nu kaldes "Skam-dia" -
- efter sidste efterårs afsløring af deres øverste chefer.
Det reb ville jeg bruge. Det ville kunne holde.
Det var en redningsline, som jeg havde købt via Skandia -
-for at kunne klatre ud, hvis mit rækkehus nu brød i brand.
Jeg sover på anden sal.
Jeg mærkede på gelænderet, og det virkede meget solidt.
Redningslinen havde jeg på en hylde i mit garderobeskab.
Omtrent to-tre meter fra gelænderet.
Så jeg vidste, hvad der skulle ske den dag,-
- når jeg simpelthen ikke kunne holde det ud mere.
Men hvem ville finde mig?
Begge mine børn, som var fire år yngre end nu,-
- det vil sige 37 og 34 år gamle
Skulle de, som begge har nøgler hjem til mig
De boede der jo førhen, inden de flyttede hjemmefra.
Skulle de finde mig og skære mig ned?
Det ville være tarveligt at gøre mod dem.
Så der var noget, der fik mig til ikke at gøre det.
Jeg gik tilbage til vores læge på arbejdet i slutningen af januar, -
-for da var mit liv uudholdeligt.
Og jeg sagde jo ikke til ham, -
- at nu skal jeg snart dø.
Jeg sagde bare: "Jeg har det så skidt."
"Udfyld den her formular," sagde han. "Sæt dig ind ved siden af."
Og så skulle jeg svare på måske 15 spørgsmål.
Og et spørgsmål lød:
"Har du overvejet at tage dit eget liv?"
Og svarmulighederne var "ja" eller "nej".
Og eftersom jeg faktisk havde overvejet det meget kraftigt, -
- tilmed hvordan jeg skulle gøre, så svarede jeg "ja".
Så læste han svarene igennem og kom ind til mig.
"Jeg kan se, det er alvorligt, Gun." Vi kendte hinanden nogenlunde.
Jeg havde fået en sprøjte af ham, når jeg skulle ud at rejse.
"Nu er jeg nødt til at sygemelde dig og give dig medicin."
"Ellers kan jeg se på det her, at det kommer til at ende galt."
Og det gik jeg så med til.
Jeg lod mig overtale. For jeg kunne ikke klare det selv.
Jeg havde jo troet, at det nok ville gå over.
Men det gjorde det ikke.
Og så begyndte jeg at tage medicin i en uge.
Det hjalp ikke.
Så ringede jeg til ham, og han sagde: "Vi prøver en anden."
Og det hjalp.
Det var som at få livet tilbage.
Langsomt, men sikkert følte jeg, at jeg blev et menneske igen.
Jeg kunne gå en tur, -
- uden at det føltes, som om hvert skridt var en tur til månen.
Vi var nået ind i februar. Der lå sne. Det var smukt.
Jeg gik ture sammen med en nabo, der var pensionist.
Jeg gik ture alene.
Jeg gik stadig til svømning og gymnastik.
Jeg løb på skøjter.
Jeg stod på ski.
Jeg er som sagt en meget social person.
På andre tider af året cykler jeg og spiller golf.
Jeg forsøger at holde mig nogenlunde trimmet.
På et helt normalt plan. Jeg er slet ikke konkurrencemenneske.
Jeg begyndte at komme mere og mere i gang.
Men jeg kan love jer for, at uden den hjælp, -
- som jeg ikke ville tage imod i begyndelsen af december
Uden den hjælp, som jeg fik to måneder senere,-
-jeg måtte udstå yderligere to måneders helvede rent ud sagt, -
- så havde jeg ikke været i live i dag.
Jeg ville ikke have kunnet holde ud -
- at have så frygteligt ondt i solar plexus, som jeg havde.
En dag overvejede jeg at tage en lang nål-
- og stikke den ind i håb om, at det ville lette trykket, -
- men det var jeg godt klar over, at jeg ikke skulle gøre.
Jeg forstod jo godt, at det handlede om nerver.
Jeg var sygemeldt i tre en halv uge.
Og da jeg viste min chef lægeerklæringen, som jeg skulle,-
- så kiggede han på mig og forstod ikke en snus.
Depression? Han havde ikke bemærket noget.
Og jeg var ved at dø, var ved at gå til.
Det var uudholdeligt at være på arbejde.
Men jeg gjorde mit bedste, selv om jeg havde det så dårligt.
Efter to en halv uge, hvor jeg havde skiftet medicin, -
- og jeg begyndte at føle mig nogenlunde normal,-
- tog jeg på et kursus i København, som blev planlagt ved nytårstid.
Og nu var vi nået til slutningen af februar.
Midten eller slutningen af februar.
Og jeg oplevede tre dage, som gik rigtig godt.
Om søndagen besluttede jeg: "Jeg tager på arbejde på mandag."
På trods af at jeg var sygemeldt en uge længere eller deromkring.
Det gik godt. Jeg begyndte at fungere.
Uden at have det dårligt. Jeg fik det bedre og bedre.
Og da vi nåede til midsommer,-
- tog jeg sammen med mine forældre ud til min søster på Rådmansö, -
- hvor vi havde holdt midsommer i mange år.
Jeg tror også, at et af mine børn var med.
Jeg havde glemt medicinen, og det gik rigtig fint.
Så da jeg kom hjem, trappede jeg ned på egen hånd.
Jeg spiste kun en kapsel hver anden morgen.
Så trappede jeg ned til hver tredje morgen.
Og i slutningen af juli besluttede jeg, at nu holder jeg op.
Og siden da er det gået godt.
Og jeg tror, at jeg aldrig mere vil ende i en depression.
Det er aldrig sket for mig før, -
- og jeg ønsker ikke for nogen, at de vil opleve sådan et helvede.
For det var det.
Og man kan ikke forstå det, hvis man ikke selv har oplevet det.
Men uden hjælp, det vil jeg gerne understrege, -
- så havde jeg ikke klaret det.
Og jeg er taknemmelig for, at jeg kunne være med lidt endnu -
- og se mine enormt kære børnebørn vokse op.
De er min største glæde i livet.
Jeg har meget andet at glæde mig over, -
- men at se dem er nok det, jeg er mest glad for.
Tak.
Jeg hedder Lovisa Olsson og er 26 år.
For seks år siden, om efteråret, -
- begyndte jeg at gå ture om natten, for jeg følte en sådan angst.
Jeg kunne ikke sove.
Jeg hyperventilerede og gik i panik, hvis jeg lå i min seng.
Jeg var bare nødt til at gå ud og gå.
Så jeg gik fire-fem timer hver nat.
Og under mine vandringer tænkte jeg mere og mere på, -
- om jeg skulle tage mit eget liv, for jeg syntes, at mit liv var
Jeg kunne ikke holde ud at leve, når jeg havde det på den måde.
Det begynder vel mest som en mulighed.
En måde at løse det hele på.
Og derefter blev det til den eneste mulighed,-
- for jeg kunne ikke fortælle nogen, at jeg havde det dårligt.
Det var endnu værre for mig, -
- at nogen skulle få at vide, at jeg havde det dårligt, -
- end at jeg skulle tage mit eget liv.
Jeg gik omkring. Hvor jeg end kiggede hen,-
- så jeg steder, hvor jeg havde mulighed for at lægge mig og dø.
Jeg ved, at jeg kiggede på
Jeg gik forbi en parkbænk, -
- og der var en lille skibakke, en børnebakke, kan man sige,-
- hvor børnene kørte på slæde og sådan noget, -
- lige i nærheden af den.
Men jeg tænkte, at den bænk kunne jeg godt lægge mig på.
Men samtidig tænkte jeg, at det ikke gik,-
-for hvis nu et eller barn kom og fandt mig død
Det kunne jeg ikke nænne.
Jeg blev mere og mere
Jeg planlagde det mere og mere.
Hvordan og hvor og hvornår.
Om jeg skulle skrive et afskedsbrev eller ej.
Hvordan jeg kunne gøre det så blidt som muligt for mine pårørende.
Jeg har aldrig villet gøre dem ondt.
Jeg har villet skåne dem så meget som muligt.
Hvis nogen begår selvmord, så bliver andre kede af det.
Sådan er det bare.
Man kan ikke tage sit eget liv uden at gøre andre ondt.
Det kan ikke lade sig gøre.
Jeg isolerede mig mere og mere.
Jeg ville ikke møde andre,-
- for jeg måtte jo lyve for dem og opretholde en facade.
Nytårsaften for seks år siden var jeg alene i min lejlighed.
Jeg havde været hos mine forældre i julen. Nede i Skåne.
Og så tog jeg op til Uppsala, hvor jeg boede.
Jeg havde fortalt forældre og venner, at jeg skulle til fest i Uppsala,-
- hvilket overhovedet ikke passede.
Jeg låste mig ganske enkelt inde i min lejlighed -
- og sad dér alene.
Fra den nytårsaften husker jeg, at da klokken slog 12, -
- stod jeg og så Ud På
grupper af mennesker, der festede og fejrede nytår.
Og de fyrede fyrværkeri af, og jeg følte ligesom
Jeg følte mig virkelig ensom og ked af det over, -
- at det var, som det var.
Jeg frygtede, at nogen skulle se, hvor skidt jeg havde det, -
- så jeg havde slukket alt lys i lejligheden,-
-for at ingen skulle se, at jeg var der alene.
Så jeg skammede mig også over, at jeg sad for mig selv nytårsaften.
"Hvad vil folk ikke tro?" tænkte jeg.
Jeg var der alene de dage.
Jeg sad mest indenfor.
Jeg var ude at gå om natten, som jeg plejede.
Og et par dage senere var der en ven, der ringede.
Og hun fandt ud af, at jeg havde været alene, -
- at jeg havde løjet for folk, og at jeg havde siddet deroppe alene.
Det syntes hun lignede mig dårligt, det lød ikke ret godt, -
- så hun syntes, at nu havde jeg det for dårligt.
Nu måtte jeg snakke med nogen.
Og så sørgede hun for, at jeg kom til en psykiater.
Det var den første gang, jeg
jeg mødte en professionel, eller hvad man nu skal kalde det.
Men det var utroligt dejligt, for jeg behøvede ikke spille komedie.
Jeg var der jo, fordi jeg havde det dårligt.
Jeg forsøgte nok at opretholde en eller anden facade, -
- men jeg var der, fordi jeg havde det dårligt, så det var rart.
Så jeg overnattede der, -
- og om morgenen talte jeg med en læge.
Jeg havde spiseforstyrrelser, og jeg var så bange for, -
- at han skulle spørge mig om det eller opdage det.
Hvis han spurgte mig ligeud, anede jeg ikke, hvad jeg skulle sige.
Det måtte bare ikke slippe ud.
Men jeg fik i hvert fald medicin, og så tog jeg hjem.
Medicinen gjorde selvfølgelig det hele lidt nemmere, -
- for jeg blev da nok lidt mere stabil.
Men jeg var stadig ude at gå om natten, -
- og jeg planlagde mere og mere.
Jeg ved ikke hvornår, men jeg besluttede mig i hvert fald for, -
- at jeg ville tage livet af mig.
Sådan skulle det bare være. Der var ingen anden løsning.
Så handlede det mere om at planlægge, hvordan det skulle ske.
Men på et tidspunkt det forår mødte jeg min læge.
Og han gav mig en henvisning, så jeg kunne komme i terapi.
Og der kom det frem, at jeg led af spiseforstyrrelser, -
- og at jeg var blevet mobbet i skolen.
Og så begyndte vi at arbejde med spiseforstyrrelserne, -
-for det var dem, der var mest åbenbare.
Men jeg sagde ikke noget om, at jeg ville tage mit eget liv.
Vi snakkede nok om selvmordstanker, -
- men jeg fortalte ikke, hvor seriøst det var.
Et par måneder senere -
- havde jeg besøgt mine forældre, og jeg kom op til Uppsala -
- og skaffede nogle piller, og dem tog jeg så en tirsdag.
Jeg troede virkelig, jeg skulle dø. Det var jeg helt overbevist om.
Men det gjorde jeg ikke.
Det var nogle piller, som gjorde,-
- at kroppen langsomt blev ødelagt.
Så det ville vare nogle dage, før jeg døde. Det vidste jeg godt.
Men om søndagen ringede min ven igen.
Eftersom jeg ikke kan lyve for hende,-
- så fortalte jeg, at jeg havde taget piller.
Så ringede hun til psykiatrisk afdeling og efter en taxa -
- og sørgede for, at jeg kom derhen.
Og så fik jeg ikke lov til at tage hjem. Jeg måtte blive der.
Der var ingen, der vidste noget om, hvordan jeg havde det.
Om tirsdagen besluttede jeg, at jeg måtte ringe hjem -
- og fortælle dem det.
Så jeg ringede til dem og snakkede med min far
og sagde, at jeg havde forsøgt at tage mit eget liv.
Og så bad jeg om at tale med min mor, og så fortalte jeg også hende det.
Og det kom som et chok for dem. De anede ingenting.
Vi sagde ikke så meget.
Vi lagde på, og så ringede de efter et par timer og sagde:
"Vi kommer op. Vi kører op til dig i morgen."
Dagen efter var jeg kommet ind på en afdeling,-
- og de kom derop.
Og jeg tænkte: "Jeg må fortælle dem, at jeg har spiseforstyrrelser."
For det påvirkede mit liv så meget.
Og jeg var så bange for at sige det, for jeg troede, -
- at de ville tage afstand fra mig.
Det gjorde de ikke. De tog det virkelig pænt.
Det var jo skønt ikke at behøve at lade som om længere.
Nu vidste de, at jeg var syg.
Jeg behøvede ikke at holde det hemmeligt mere.
Det blev bare værre og værre.
Jeg tog flere og flere piller.
Det blev mere og mere alvorligt, hver gang jeg gjorde det.
Det gik fuldstændig over gevind. Jeg havde ikke styr på noget længere.
Og mine forældre forstod ikke, hvorfor jeg havde det så dårligt.
Hvad kan det skyldes? Der må da være en grund til det.
Og det var
Det var et år efter, jeg havde forsøgt første gang.
Det var blevet mere og mere
Jeg var kommet frem til og simpelthen begyndt at huske, -
- at jeg var blevet seksuelt udnyttet og voldtaget.
Og det sagde jeg så til min terapeut.
Nogle uger senere tog jeg ned til mine forældre, -
- og jeg tænkte: "De spekulerer jo sådan på, hvorfor jeg er syg."
Og nu vidste jeg jo hvorfor. Så jeg skrev en seddel,-
- hvor der stod:
"Mobbet i folkeskolen. Seksuelt udnyttet og voldtaget."
Så gik jeg ned i køkkenet og gav dem sedlen og sagde:
"Nu ved I, hvorfor jeg har det skidt, men jeg kan ikke tale om det."
"I må ikke spørge mig om det."
Så gik jeg op på mit værelse, og
Det var også flettet sammen med så meget skam og skyld og angst,-
- så det var utroligt svært at fortælle det eller
Ja, fortælle det på min egen måde.
Det gav dem lidt mere forståelse af, hvorfor jeg havde det dårligt.
Så jeg blev ved med at forsøge at begå selvmord.
Så syntes lægerne på de medicinske afdelinger i Lund og Uppsala,-
- at "nu skal du i psykiatrisk behandling, for det her går ikke."
"Du får ikke den hjælp, du har brug for."
Så dels derfor, og dels fordi min far altid har ført dagbog over -
- alle de gange, jeg har forsøgt at tage mit eget liv, -
- skrev jeg og min far et brev til afdelingslederen, -
-for det er ham, der beslutter, om man skal i behandling.
Vi sendte det også til læger og til afdelingslederen -
- og hospitalsdirektøren. Der var en hel masse, der fik det.
Og det brev samt min anmeldelse gjorde vel, -
- at jeg fik en plads på et behandlingshjem.
Så det tog
Fra vi sendte brevet, gik der en uge, før det blev besluttet, -
- at jeg kunne komme i behandling.
En uge derefter var jeg flyttet og var på behandlingshjemmet.
Jeg mærkede med det samme, at jeg havde tillid til behandlerne.
Jeg følte, at "de mennesker kan hjælpe mig".
"Her er alt det, jeg har brug for."
Men selv om jeg følte tillid, blev det ikke løst på nul komma niks.
Det tog halvandet år, tror jeg, før jeg selv bestemte mig for, -
- at "nu skal jeg have det godt, jeg skal ikke tage mit eget liv."
Der er jo ingen andre, der kan redde ens liv for en, -
- hvis man ikke selv har besluttet sig.
Men det var dér, det vendte for mig.
Men der har været lidt modgang, nogle tilbagefald, det har der.
Men det gik ret hurtigt, -
- efter jeg havde truffet den beslutning.
Så handlede det mere om -
- at vende tilbage til livet på en eller anden måde.
At begynde at åbne op for omgivelserne og se
Se de mennesker, der er omkring en.
Og ikke kun tænke på sig selv, som man gør, når man har det skidt.
Sådan går det jo.
Så mødte jeg min kommende sambo, som jeg nu er flyttet sammen med.
Det har haft stor betydning.
Jeg flyttede fra behandlingshjemmet og hjem til min nuværende sambo.
Og nu venter jeg barn, så der kommer et lille barn om nogle måneder.
Så får man noget helt andet at leve for.
Og så må man også tænke på en anden end sig selv,-
- hvilket er rigtig sundt.
Og man ser, at livet er værd at leve.
Idag er jeg glad for, at jeg har overlevet.
Det er jeg-
Det var min historie. Tak.